БЕЗПАРТІЙНІ СЕЛЯНСЬКІ КОНФЕРЕНЦІЇ ЯК СПРОБА СПРОТИВУ ТОТАЛІТАРИЗМУ В УКРАЇНСЬКОМУ СЕЛІ ДРУГОЇ ПОЛОВИНИ 20-Х РР. XX СТ. - Очеретяний, Владислав (Літопис Волині, 2022)
У статті розглядаються питання проведення в українському селі другої половини 20-х рр. XX ст. безпартійних селянських конференцій. Автори доводять, що ці конференції стали своєрідною спробою спротиву тоталітаризму. Констатується, що на цих безпартійних селянських конференціях набули яскравого вираження інтереси українського селянства, які в принципі не відповідали більшовицьким задумам. Проте реальна загроза втратити владні позиції штовхала нову владу шукати шляхів примирення. Більшовики, використовуючи найрізноманітніші спроби перетягти більшість селянства на свій бік, використовували не лише економічні важелі впливу, але й намагались вирішити це питання в ідеологічний, пропагандистський спосіб. Більшовицька ідея організації безпартійних селянських конференцій була однією зі спроб імітації демократії зі сторони радянського режиму. В статті на основі аналізу звітів за результатами проведення селянських конференцій подається реальне, в тому числі й негативне, ставлення населення до політики радянської влади на селі. На середину 1920- х років, коли перший період непу сприяв лібералізації суспільно-політичних та соціально-економічних відносин в українському селі, протестний характер селянських безпартійних конференцій відійшов на другий план. Проте процес «закручування гайок» щодо селянства, яке почало «випадати» з-під контролю радянського режиму, знову активізував зростання соціально-політичної активності селян. Цьому є логічне пояснення. Успіхи в зерновиробництві як основна стаття доходів селянських господарств сприяли їх економічному зміцненню, але водночас з поліпшенням економічного становища селян радянська влада посилювала і фінансовий тиск на них, причому в розрізі форсування індустріалізації з 1925 р. Цей економічно не обґрунтований тиск почав набувати вочевидь викривлених форм. На безпартійних селянських конференціях трудове селянство виступало не за знищення радянської влади, а за те, щоб вона визнала свої помилки, щоб трудових середняків не вважали куркулями, а ледарів змушували працювати та багато іншого. В статті доводиться, що низка командно-адміністративних заходів радянського режиму в другій половині 20-х рр. XX ст., зокрема й надзвичайних, призвела до зовнішнього придушення селянства, несприйняття яким як радянських методів ведення сільського господарства, так і ставлення режиму до села, далекого від традиційного селянського укладу, перейшло в розряд моральної непокори.